הפורום למען ההשכלה הציבורית בישראל

עמדות בנושא ההשכלה הגבוהה בישראל
 (הצעה לאישור הפורום)

האקדמיה ממלאת תפקיד חיוני בחברה בת זמננו בפיתוח אופני חשיבה ודיון וביצירת ידע חדש והפצתו. באופן זה שואפת האקדמיה לשמור על פתיחותה וגמישותה הרעיונית של החברה, לתרום לקידומה הכלכלי והטכנולוגי, להעשיר את חיי הקהילה ולפתח את יכולותיהם של חבריה. קידום המחקר וההוראה הוא, לפיכך, אינטרס ציבורי מהמעלה הראשונה, ועל-כן אי-אפשר להשאירו בידי הסקטור הפרטי, המונע ע"י שיקולי-רווח קצרי-מועד.  בכל העולם ובפרט בישראל מובילים מוסדות אקדמיים ציבוריים את המחקר המדעי ואת ההשכלה הגבוהה, והאינטרס הציבורי דורש את ביסוסם וחיזוקם.

בישראל צמחה מערכת אקדמית מתקדמת, אשר למרות דלות משאביה הגיעה להישגים מפוארים. אולם בעשור האחרון כפתה ממשלת ישראל על האקדמיה שינויים מהפכניים,  אשר במקום לתקן ליקויים ולקדם את רמת המחקר וההוראה דרדרו את המערכת לשפל חסר תקדים. שינויים אלו קודמו ע"י משרד האוצר בשם עקרונות של יעילות כלכלית, תחרות והפרטה, ואילו הגורמים המקצועיים המופקדים על פיתוח וקיום המערכת האקדמית (קרי המוסדות להשכלה גבוהה, המועצה להשכלה גבוהה ומשרד החינוך) אולצו לממש את השינויים בלא שתהא להם השפעה של ממש על התוויתם.  בעזרת שתי ועדות ציבוריות (ועדת מלץ, 2000 וועדת שוחט, 2007), שהרכבן והמנדט שלהן הכתיבו מראש את מסקנותיהן, קידמה הממשלה שורת שינויים שהכפיפו את המחקר וההשכלה להיגיון מסחרי וכלכלי המנוגד לרוחה של האקדמיה.

כמו במקרים בהם נכפות רפורמות על שירותים חברתיים אחרים, העילה הישירה להתערבות הגסה בניהול האקדמיה בישראל היא משבר פיננסי חמור במערכת ההשכלה הגבוהה בישראל. שורשו של המשבר במחנק התקציבי אשר נגרם במכוון על-ידי משרד האוצר (אמנם היו גם כשלים בניהול המוסדות להשכלה גבוהה אך לא הם שגרמו למשבר הפיננסי). עוצמת המשבר שימשה מנוף לכפיית "תוכניות הבראה" שנועדו, למעשה, לאו דווקא לתיקון כשלים במערכת ולשיפור יכולתה לעמוד במשימותיה הטבעיות אלא להגשמת חזון ניאו-ליברלי אשר מהותו היא הכפפת כל הפעילות הממשלתית לשיקולים של רווח והפסד. השינויים שנכפו על-ידי הממשלה פגעו באופן אנוש ברמת המחקר ובהוראה ובנגישות כל שכבות האוכלוסייה להשכלה אקדמית.

טובת מערכת ההשכלה הגבוהה, ובפרט חילוצה מהמשבר אליו הוכנסה, דורשים את שינוי המדיניות הממשלתית כלפי המערכת, כמו גם את ביטולם של הספיחים שפותחו על-ידי המערכת עצמה בתגובה ללחץ הממשלתי. הצעדים המפורטים להלן הם בגדר "עזרה ראשונה" להצלת המערכת בטווח המיידי. במקביל, יש לקדם בחינה מעמיקה של תפקיד האקדמיה בעידן הנוכחי ושל דרכי קידומה לטובת החברה כולה. בחינה זו צריכה להיעשות בתוך המערכת מתוך מחויבות לעקרונותיה הבסיסיים – שותפות של חוקרים ולומדים למען פיתוח ידע ואופני חשיבה חדשים והפצתם.

שינוי עקרונות התקצוב הממשלתי

איכות החיים בחברה המודרנית תלויה באיכות החינוך שהיא מספקת וברמת המחקר המדעי והאקדמי שהיא מאפשרת.  בשל כך יש לכלול את העלאת איכות החינוך הציבורי בכל שלביו כיעד חברתי מרכזי ולתקצב את מערכת החינוך בהתאם.  מסמך זה מתמקד אמנם בהשכלה הגבוהה ובמחקר המדעי אך הוא רואה בהם חלק ממערכת חינוכית שלמה. טובת החברה דורשת גם את שיקום החינוך בגיל הרך, בבתי-ספר יסודיים ותיכוניים ובחינוך למבוגרים, ובכוונת הפורום להביע את עמדתו בנושאים אלו בעתיד.

כאמור לעיל, שורש המשבר במערכת ההשכלה הגבוהה הוא הקיצוץ הנרחב (כ-1.2 מיליארד ₪) בתקצוב הממשלתי של המערכת בעשור האחרון, קיצוץ שנערך במקביל לעלייה במספר התלמידים וגרר פגיעה חמורה באיכות ההוראה, בתשתיות המחקריות ובמצאי הספרים וכתבי-העת.  ביטול מלא ומיידי של הקיצוץ חיוני להבראה ממשית של המערכת וליכולתה לשמור על הסטנדרטים המקובלים במערכות השכלה גבוהה בארצות אחרות. למעשה, יש להעלות באופן משמעותי את התקציב אל מעבר לרמתו הקודמת, וזאת כדי לממן את הצעדים הבאים.

הורדת שכר הלימוד

הגברת השוויוניות של מערכת החינוך והשכלה גבוהה נגישה לכל הם ערכים חברתיים מרכזיים וכלים לסגירת פערים ולהגברת הסולידאריות החברתית. מערכת החינוך היא גם הבסיס להפקת המיטב מהמשאב העיקרי של כל מדינה מודרנית: האוכלוסייה שלה. לפיכך מערכת החינוך היא בו-בזמן גם כלי להגברת הצדק החלוקתי וגם אמצעי להגדלת העוגה הניתנת לחלוקה. מכיוון ששכר לימוד קובע את מידת נגישותה של ההשכלה הגבוהה לשכבות אוכלוסייה מעוטות הכנסה, יש חשיבות מהותית לשכר לימוד נמוך. 

הצורך בהפחתה הדרגתית של שכר הלימוד התקבל כהחלטה רשמית בעבר (וועדת וינוגרד, 2001), אך ביצוע ההחלטה הופסק באופן חד-צדדי בניגוד להבטחות שניתנו לסטודנטים ומבלי לקיים דיון ציבורי.  ועדת שוחט ממליצה כעת להכפיל את שכר הלימוד ולהביאו לרמה גבוהה פי שלושה מכפי שהומלץ על-ידי ועדת וינוגרד.  ההצעה הנוכחית, המשקפת את האידיאולוגיה של חברי הוועדה, תגביל את הנגישות להשכלה הגבוהה, תפגע בסיכוייהם של מעוטי-ההכנסה ותקטין את מאגר ההון האנושי של החברה כולה.  ניסיון דומה בארצות אחרות מוכיח שמימון שכר הלימוד המופרז בעזרת הלוואות לא יפתור את הבעיה, שכן הוא מטיל עומס כבד על הבוגרים, אשר יידרשו להחזיר את ההלוואות בשלב קריטי בחייהם, בזמן שהם מקימים משפחה ורוכשים דירה.  חמור במיוחד הרעיון של העלאת שכר הלימוד במקצועות "יוקרתיים", המאפשרים רכישת מקצוע מבוקש ומכניס; עניין זה יהווה מכשול חמור בסיכוייהם של אנשים משכבות מעוטות הכנסה לשפר את רמת חייהם וינציח את הריבוד המעמדי.

לאור האמור לעיל, אין להעלות את שכר הלימוד הנוכחי בשום פנים ואופן. אדרבה, יש להפחיתו לרמה שהוצעה על-ידי ועדת וינוגרד, מתוך שאיפה, לטווח הארוך, למימוש הרעיון של השכלה גבוהה חינם, כפי שמקובל במדינות רבות.  שכר לימוד מסובסד (או הממומן כולו) על-ידי המדינה הוא הפיתרון הנכון גם מבחינת הצדק החלוקתי, שכן הוא ימומן מכספי המסים של אלו שלמדו במוסדות להשכלה גבוהה בעבר והתבססו כלכלית.

יצירת תקנים חדשים לקליטת סגל צעיר

בשנים האחרונות, בתגובה למחנק התקציבי, נאלצו כמה מן המוסדות להשכלה גבוהה לצמצם באופן ניכר את מספר חברי הסגל האקדמי הבכיר. (הסגל באוניברסיטאות ,לדוגמא, צומצם בממוצע ב- 15%.) צמצום זה, שנעשה תוך בלימה כמעט מוחלטת של קליטת סגל צעיר, הוא אסון של ממש, שאם לא יתוקן במהרה יהיו לו השלכות חמורות לשנים רבות. בתחומים מסוימים בוצעה הקפאה מוחלטת, ומשמעות הדבר היא סיכון עצם קיומם. בתחומים אחרים נוצרים "פערים דוריים", והסגל נעשה בממוצע מבוגר יותר. דבר זה מסכן את כוח החיות של המערכת,  התלויה בתמהיל מאוזן של דורות של חוקרים/מרצים. כמו כן נוצר עומס יתר על חברי הסגל הקיימים, ודבר זה פוגם אנושות באיכות ההוראה והמחקר המתבצעים על ידם. תוצאה נוספת של צמצום קליטת חברי סגל חדשים היא יצירת ציבור גדול של בעלי תואר דוקטור, המעוניינים והמתאימים למחקר והוראה אקדמיים, אשר אין להם אופק תעסוקתי מתאים בארץ. בצד הפגיעה האישית בציבור זה, מדובר גם בהפסד כלכלי ברמה המדינתית.

לצורך חיות המערכת, השגת יחס סביר בין מספר חברי הסגל למספר הסטודנטים ושימוש מושכל בפוטנציאל האנושי הנ"ל, הכרחי ליצור באופן מיידי תקנים חדשים לקליטת סגל צעיר, בעיקר בתחומים הסובלים מהקפאה עמוקה של תקנים. המטרה היא יחס ראוי בין מספר חברי הסגל למספר הסטודנטים. הממוצע העולמי הוא יחס של 14 סטודנטים לחבר סגל בעוד שבארץ, בין השנים 1990-2005, הדרדר היחס בין סטודנטים למרצים מ-1:13.5 ל-1:25.

ביטול השימוש ב"מורים מן החוץ" כתחליף להעסקת סגל הוראה אורגני

משרת ה"מורה מן החוץ" אמורה להוות פיתרון זמני למחסור בכוח הוראה תקני וכלי למתן קורסים מתקדמים על-ידי מומחים שעיסוקם המרכזי הוא מחוץ לאקדמיה (כגון שופטים, עורכי דין, מהנדסים, רופאים, אנשי תקשורת). בעידן המחנק התקציבי של השנים האחרונות הפכה משרת המורה מן החוץ לתחליף זול להעסקת מרצים במסלול התקני: המורים מן החוץ מהווים כיום כ-40% מכוח ההוראה באוניברסיטאות וכ-80% במכללות. 

בניגוד למצב בעבר, עבור מרצים רבים המועסקים כמורים מן החוץ מהווה עבודה זו את  מקור ההכנסה היחיד והם נאלצים ללקט רסיסי משרות במוסדות שונים. כתוצאה מכך עומס ההוראה עליהם גדול מן הראוי, הם אינם יכולים לעסוק במחקר והם אינם נהנים מהתנאים הסוציאליים הנלווים, המקובלים בכל מקומות העבודה המסודרים.  מרצים אלו חסרים ביטחון תעסוקתי; הם טרודים תמיד בסידור תעסוקה לשנת הלימודים הבאה, ובשל כך נשלל מהם גם החופש האקדמי להתבטא בחופשיות בתחומי מחקרם. צורת העסקה זו פוגעת באופן חמור באיכות ההוראה, הן בשל עומס שעות-ההוראה המוטל על המרצים והן משום שמורים מן החוץ, שאין להם קשר קבוע לקמפוס בו הם מלמדים, אינם נגישים לתלמידיהם מחוץ לשעות ההוראה.

יש להפסיק את צורת ההעסקה הזו, כשהיא מהווה תחליף להעסקת סגל הוראת ומחקר תקני, לאלתר. ככלל, ההוראה האקדמית צריכה להתבצע על-ידי חברי סגל במשרה תקנית מלאה. לצורך כך יש להגדיל את מספר חברי הסגל באוניברסיטאות ובמכללות. יש לבחון את התאמתם של מי ששימשו עד כה כ"מורים מן החוץ" למשרות הוראה תקניות ולהתנגד ליצירת חלקי משרה כאמצעי להתחמקות ממתן זכויות סוציאליות מלאות.

העסקה נאותה של תלמידים לתארים מתקדמים

בעבר השתמשו האוניברסיטאות בתלמידים לתארים מתקדמים לצרכי הוראה, תוך התאמה בין רמת השכלתם לבין המטלות שהוטלו עליהם (מבדיקת עבודות ותרגולים ועד להעברת שיעורים בודדים). מצב זה שירת היטב גם את צרכי ההוראה וגם את הסטודנטים לתארים מתקדמים, שרכשו ניסיון מעשי בהוראה ושכללו את ידיעותיהם בתחומי המחקר שלהם. מצב זה אף עוגן בהסכמים קיבוציים שהבטיחו תנאי העסקה הוגנים לתלמידי מחקר (ובעיקר לדוקטורנטים במשרת  "סטודנט מדריך"). המחנק התקציבי של השנים האחרונות הביא לכך שמחלקות רבות נמנעות כיום מהעסקת תלמידי מחקר (בעיקר במסלול "סטודנט מדריך") או שהן מעסיקות אותם באופן שאינו מאפשר להם קיום כלכלי סביר. מדיניות זו פוגעת הן בסטודנטים לתארים המתקדמים והן באיכות ההוראה, וברור שהשיקול היחיד העומד מאחוריה הוא חיסכון תקציבי.

יש לחזור להעסקה נאותה של סטודנטים לתארים מתקדמים באופן הנגזר מטובתם ומטובת מערך ההוראה. הדברים תקפים במיוחד ביחס לסטודנטים לתואר שלישי שרבים מהם צפויים להשתלב בעתיד במערכת, ושהעסקתם בתפקידי הוראה הייתה חלק משמעותי מהכשרתם המקצועית.

עיון מחדש בהחלטות אקדמיות שבסיסן כלכלי

מיקור חוץ של הוראה בסיסית אל מורים מן החוץ והעסקה בלתי מתאימה של סטודנטים לתארים מתקדמים הם דוגמאות להחלטות אקדמיות אשר התקבלו על בסיס שיקולים כלכליים גרידא, תוך פגיעה משמעותית בסטנדרטים אקדמיים והפרת הנורמות הראויות להעסקה נאותה. דוגמאות נוספות של החלטות אקדמיות אשר התקבלו על בסיס שיקולים כלכליים כוללות צמצום דרישות אקדמיות במסלולי לימוד מסוימים, ביטול קורסים, שינוי נורמות לגבי מספר הסטודנטים הרצוי בקורסים שונים וביטול ומיזוג חוגים. בחלק מהמקרים הוצגו גם הצדקות אקדמיות להחלטות, אך נראה שהשיקול הכלכלי היה הגורם המכריע.

אכן, בשנים האחרונות הפכו המוסדות להשכלה גבוהה יותר ויותר למוסדות מסחריים, הבוחנים כל דבר על-פי שיקולים כלכליים ולא על-פי מחויבות לקדמה חברתית ולסטנדרטים אקדמיים. במקביל לקשיים שנערמו על דרכן של תוכניות מחקר והוראה איכותיות, מקדמים המוסדות להשכלה גבוהה "תכניות חוץ-תקציביות" הפתוחות לחברי גופים מסוימים בלבד, מאפשרות גביית שכר לימוד גבוה יותר, ומקנות תעודות אקדמיות על-סמך לימודים מקוצרים ותוך עצימת עין מהרמה האקדמית. לדוגמא, בחלק מן התוכניות הללו מקבלים הבוגרים תארים מתקדמים למרות שמבחינת רמתן האקדמית נחותות תוכניות אלו מרמת התוכניות הרגילות לתואר הראשון. התוכניות החוץ-תקציביות מקודמות בנימוק שהאוניברסיטה משוועת לכסף, אך למעשה הן מהוות צעד ראשון בדרך לשכר לימוד דיפרנציאלי שיפגע באנשים מעוטי-הכנסה. יודגש שתוכניות אלו מבוססות על שימוש בתשתיות ציבוריות לצורך קידום אינטרסים פרטיים של בעלי ממון ושל מוסדות מסוימים הרוכשים באופן מאורגן תעודות אקדמיות לעובדיהם.

כל ההחלטות האקדמיות-מבניות שהתקבלו בעשור האחרון חשודות בחוסר מחויבות לעקרונות ההשכלה הגבוהה ויש לבדקן מחדש. במסגרת זו יש לבחון את הסטנדרטים האקדמיים בתוכניות שונות שאושרו בתקופה האחרונה כדי לוודא שהן לא הונחו על ידי שיקולים זרים, ואת תוכניות הלימוד המיוחדות שנבנו על מנת לספק בקשות של תורמים ודרישות של התקשרות חוזית עם גופים ממסדיים ופרטיים שונים.  

פתיחת הקמפוסים לציבור

דוגמא לכשלי החזון הניאו-ליברלי היא ההחלטה המבישה, הסותרת את מהות האקדמיה, להתנות את גישת הציבור הרחב לקורסים (כשומעים חופשים) ולספריות בתשלום למוסד האקדמי.  החלטה זו מעידה על הרוח העסקית שהשתלטה על מוסדות ההשכלה הגבוהה; היא מונעת ניצול יעיל יותר של משאבים ציבוריים לטובת הציבור כולו, ומטרתה היחידה היא  למלא קצת את כיסי המוסדות האקדמאיים שסבלו מהקיצוצים הדרסטיים שנכפו עליהם. היבט אבסורדי במיוחד של ההחלטה הזו הוא מניעת גישה לספריות האוניברסיטאיות ממרצים ומסטודנטים במכללות. יש לבטל את הנהלים הללו  לאלתר ולפתוח את הקמפוסים מחדש לציבור הרחב. 

השקעה בחידוש ציוד מעבדה וספריות

המחנק התקציבי הוביל את האוניברסיטאות לקיצוצים בהקצבות המוקדשות לחידוש ולאחזקת ספרות מקצועית וציוד למחקר מדעי. השפעת הקיצוצים האלה אינה מורגשת בדרך כלל בטווח המיידי, אולם לטווח ארוך נודעת להם השפעה הרסנית על טיב המחקר וההוראה. 

יש לחזור להשקעה בחידוש ובאחזקה נאותה של ציוד למחקר מדעי וספרות מקצועית. 

דמוקרטיזציה של הניהול האקדמי

לפני מספר שנים, באמצעות סחיטה ואיומים, הופקע הניהול האקדמי של המוסדות להשכלה גבוהה מידי הסגל האקדמי והועבר לידי הדרג המנהלי. מהלך זה מנוגד למסורת האקדמית המבוססת על ההנחה שאת ההחלטות הטובות ביותר לגבי ארגון המחקר וההוראה יכולים לקבל האנשים המעורבים במחקר והוראה בפועל.  העברת הניהול האקדמי לידי הדרג המנהלי חשפה את תהליך קבלת ההחלטות האקדמיות ללחצים חיצוניים של הממשלה ושל הסקטור הפרטי, תהליך שאפשר את התגברותם של שיקולים מסחריים וכלכליים על שיקולים אקדמיים וחברתיים.

יש להחזיר את  הניהול האקדמי של האוניברסיטה לידי הקהילה האקדמית, ובניגוד לעבר, יש לבסס את הניהול האקדמי על דיון פתוח ורחב ככל האפשר בהשתתפות כל חברי הקהילה - מרצים בכל הדרגות והמסלולים, סטודנטים בכל הרמות וסגל מנהלי - ותוך שמירה על שקיפות מרבית. הקטנת הריכוזיות והסגירות של הניהול האקדמי תשרת את החופש האקדמי ואת הפלורליזם של ההשכלה והמדע.

חיזוק אחדות הקהילה האקדמית

אחדות הקהילה האקדמית היא כלי חשוב במיוחד במאבק על מחויבות לאידיאה האקדמית של שותפות בפיתוח ידע ואופני חשיבה חדשים והפצתם ובעמידה איתנה נגד הכוחות המכרסמים באידיאה זו. עמידות המוסדות להשכלה גבוהה בלחצים חיצוניים גדולה בהרבה מעמידותו של חוג בודד, והמחויבות הפנימית של חוקרים לעבודתם מחוזקת על-ידי תחושת השותפות בפרויקט חובק-כל ורב גוונים. פיצול הקהילה לחוגים מבודדים ולחוקרים בודדים יוביל להכפפה של המחקר וההוראה להגיון המסחרי ויבטל כל אפשרות למחקר בסיסי ובלתי תלוי באינטרסים כלכליים מידיים.  

לפיכך יש להתנגד לכל ניסיון לפיצול הקהילה האקדמית ולשבירת הסולידאריות הטבעית בין מרצים מדיסציפלינות שונות, בין סטודנטים מחוגים שונים, בין מרצים לסטודנטים ובין מוסדות אקדמאיים מסוגים שונים. בפרט יש להתנגד לדיפרנציאליות של שכר על פי דיסציפלינות שונות או על פי "כוכבות" אינדיווידואלית, דבר שיחליש את המחויבות למטרות חברתיות כלליות וייצור אגואיזם ועוינות בין חברי הסגל. למעשה, יש לצמצם את הדיפרנציאליות שכבר קיימת, בפרט בין דרגות אקדמיות שונות. כמו כן יש לעודד את המוסדות השונים לשיתוף פעולה, בפרט לשיתוף במשאבים (שמקורם ממילא בכספי ציבור). 

מחויבות חברתית ומוסרית

מחויבותם של המוסדות להשכלה הגבוהה לערכים אוניברסאליים והומניסטיים אינה יכולה להיות מס שפתיים בלבד.  המוסדות חייבים להקפיד על כיבוד זכויות כל העובדים באוניברסיטה ולהימנע מהתקשרות עם גורמים המפרים זכויות אדם בסיסיות.

הערכים עליהם מבוססת האקדמיה מחייבים גם שיתוף וייצוג של כל הקבוצות המרכיבות את החברה בה פועלים המוסדות האקדמאיים.  על מוסדות האוניברסיטה להבטיח יחס שוויוני לכל חברי הקמפוס ולקדם באופן פעיל את נוכחותן של קבוצות הסובלות מייצוג חסר.

החלטות הנוגעות למחויבויות המוסרית הנ"ל ראוי שיוכרעו על-ידי כל חברי הקהילה האקדמית.